User blog:Sommmerjan/MIS dnes: Totální dědictví

Hranice toho, co je památka, jakoby se rozvolňovaly. To směřuje snad k jakési humanizaci v tom smyslu, že si každý pro své zajímání může vybrat jakékoliv doklady minulosti (a proč ne i současnosti). Tradičně totiž památková péče odmítala vůbec nějak se zajímat o to, co nebylo jako památka podloženo expertním potvrzením v rámci pečlivého administrativně-odborného procesu, kdy památka byla navržena za kulturní památku, načež byl tento návrh pečlivě prostudován a poté v náležitých případech akceptován a „věc“ byla za kulturní památku prohlášena. Tím začala také její zákonná ochrana vykonávaná pod odborným dohledem (vlastně začínala již momentem přijetí návrhu na prohlášení za kulturní památku, od kdy je nutné zacházet s věcí, jakoby již památkou byla). Ostatně byly také konstruovány „objektivní“ limity pro dosažení určité věkovitosti k tomu, aby se věc mohla památkou stát (do té doby jakoby to nebylo možné, i kdyby si to někdo přál).

Mělo to dopad i na to, co bylo uváděno v evidencích. Vím, že je to takto řečeno trochu příkře, ale doložit to lze i tím, že třeba památky, jejichž prohlášení za kulturní památku bylo zrušeno, byly mazány ze seznamů. Památky, které nebyly za kulturní památky prohlášené, vůbec nemohly být do seznamů zařazené. To samozřejmě vyvolávalo určité paradoxy (ze dvou vedle sebe stojících shodných činžáků z 19. století jeden mohl být evidován, druhý ne). Evidováno v zásadě bylo to, co bylo dotčeno zákonnými limity, na co ze zákona dohlížel úřad. Další informace jakoby neměly mít význam. Zkoumat je bylo možné, ale ne evidovat...

V posledních letech se ovšem evidence památek vyvíjela. Informační systémy postupně akceptovaly doplňky typu seznamu „nejohroženějších památek“, kam právě pro srovnatelnost začaly být zařazovány i objekty „bez ochrany“. To platilo i pro evidenci dokumentů typu operativního průzkumu a dokumentace, které nemohly v případě zanikající něčím hodnotné konstrukce brát ohled na „prohlášenost“.

V zásadě úplné otevření evidenci a dokumentaci „čehokoliv“ přináší nyní již téměř rok běžící Památkový katalog, navazující na „bezešvý“ celostátní památkových GIS. Ponechme nyní stranou košatost jeho komplikovanosti, která snad probíhajícím intenzivním vývojem dospěje k plánované úplnosti a přehlednosti.

Do památkového katalogu a MIS jsou začleňovány i „výstupy“ soupisných částí vědeckovýzkumných projektů. Je třeba tento posun od izolovaných papírových či elektronických separátů uložených v archivech či vždy jinak pojednaných a sotva nalezitelných „map s odborným obsahem“ nadšeně vítat.

Nepochybně pozoruhodným počinem je i výzkum architektury druhé poloviny 20. století, jehož produkty se postupně objevují v MIS i v Památkovém katalogu. Evidence a výzkum architektury doby totality je tak nepopiratelným svědectvím o posunu od vyhraněného zájmu o osvědčeně a tradičně „kvalitní“ část kulturního dědictví k ochotě vytvářet „totální“ informační systém snad jako podklad pro kompetentní přístup k výběru památek k ochraně.

Lze ovšem očekávat i mnohé přínosy osvětové, vzdělávací i „propagační“, plynoucí ze srozumitelnějšího znázorňování souvislostí, za kterých památky vznikaly a „přežily“ do nynější doby. V principu je to jistě vpořádku, protože i chráněné věci vznikaly a žijí v naprosto nedělitelném kontextu. Je dobré toto povědomí podporovat jak rozšiřováním výzkumné činnosti, tak i popularizací, i když na tom se zatím podílejí hlavně jednotlivci a pozorné kultivované spolky nadšenců apod. Dosud tu chyběla citelnější iniciativa památkářů.

Nyní tak jsme svědky toho, jak letitá práce informatiků i výzkumníků asi začíná vycházet vstříc pojetí „totálního“ kulturního dědictví. S postupným zmnožováním dat asi bude docházet i zřetelnějšímu fungování „totálního“ informačního systému kulturního dědictví. Úvahy o rezervách teď ponechme stranou. Zajímavým aktuálním přínosem a ilustrací možností „totálních“ informačních systémů památkové péče tak mohou být dokumentace a evidence „památek“ z doby… „totality“. I stavby a jejich prvky diskutabilních výtvarných i technických kvalit jsou – marná sláva – dokladem doby svého vzniku i doby následující, která snášela jejich existenci. Některé stavby jsou ovšem prvořadé kvality a snesou světové měřítko (což také prováděné výzkumy spolehlivě dokládají).