Omítka

Slovník >

(Pracovní verze, posledně drobně editovaná 20180512-0900)

Omítkami jsou základní, podkladové, kotvící, vyrovnávací, hrubé, nebo i finální (hlazené, gletované, voskované, natírané) povrchové úpravy stavebních konstrukcí. Obvykle slouží k zakrytí hrubého stavebního materiálu (lomového kamene, cihel, smíšeného materiálu, hrubě opracovaných bloků, betonu; ale také trámů, hrázdění, proutí, hlíny). Základní technickou funkcí je ochrana materiálu před povětrnostními vlivy a z provozního hlediska vytvoření hladkého a bezprašného povrchu. Často také slouží k podtržení plastického architektonického členění, případně i ulizívního členění malovanými prvky, sgrafitem apod.

Tradiční omítky se zhotovovaly zejména z vhodného písku (zrnitost; obvykle s vysokým podílem jílu) smíšené s vodou, a především z písků různé zrnitosti z vápna získaného vypálením vápencové drtě a jejím následným hašením ve vodní lázni k dosažení směsi stabilní v prostředí vlhkého ovzduší.

Omítky tuhnou jednak odpařením vody, která svou viskozitou ovlivňuje pohyblivost zrn v drti, jednak vytvářením krystalické sítě v pojivu. Schopnost krystalického procesu ve vápnu je základní podmínkou tvrdosti malt. Tento proces je do jisté míry pozvolný a je podporován vlhkostí. Proto se např. nedoporučuje omítat za vysokých teplot ovzduší, a naopak je vhodné omítky "mlžit", opatrně kropit apod. (vlhkosti nesmí být tolik, aby vymývala pojivo). S tím souvisí i tradice, podle které se dříve s omítáním (i jinými pracemi) končilo o svátku sv. Václava (28. září), protože tím se v zásadě umožnilo, aby omítka "stárla" alespoň potřebné 2 měsíce do příchodu velkých mrazů. (V zimě se obvykle pokračovalo v interiérech, pracovalo se se dřevem, připravoval se stavební materiál na další sezónu...)

Vlastnosti omítek se většinou upravovaly různými příměsemi, jednak zlepšujícími zpracovatelnost při stavbě, jednak upravujícími postup karbonatace (hydraulické přísady), dále snižujícími křehkost či omezujícími praskavost vyvolávanou dilatacemi. Různými způsoby se také zlepšovala soudržnost omítky s podkladem (povrch zdiva mohl být zdrsněn, do trámů srubu se obvykle vtloukaly kolíky přidržující omazávku či omítku, na omítané dřevo se pomocí hřebíků upevňují drátěné sítě apod.).

Pro lepší soudržnost omítkové vrstvy se ke konstrukci upevňovaly např. rákosové rohože (to platilo zejména pro omítané prkenné podhledy stropů). V novější a nové době se používají drátěné sítě ("králičina") či speciální pletiva.

Typy omítek
Vápenné omítky

Hlína, jíl...

Modifikace omítek

Omítky s podílem cementu a jiných nepříznivých přísad

Nanášení omítek, vrstvení. Podhoz. Hlazení. Štuk. Povrchové úpravy

Armované omítky

Poruchy omítek
Degradace pojiva. Dochází k ní chemickými změnami (zasolení) i mechanickými vlivy (tepelné dilatace, vymrzání vlhkosti).

Moderní omítky a památková péče
Moderní omítky jsou obvykle doplněny četnými přísadami, které mají rovněž zlepšit zpracovatelnost i výsledné technické a pohledové vlastnosti, ale pro památky mnoho z nich není z řady důvodů vyhovující. Díky necitu vlastníků, projektantů a stavitelů se často používají i pro opravy památek, z čehož plynou časté konflikty s památkáři; náprava tohoto nesouladu je jedním z dlouhodobých úkolů památkové osvěty a vzdělávání.

Neuváženě používané moderní omítky mohou nejen nepříznivě ovlivnit vzhled stavby, ale mohou ji zásadně ohrozit z technického hlediska. K tomu dochází především tehdy, když je zavlhčené zdivo "uzavřeno" omítkou s nedostatečnou prodyšností. Na prodyšnost omítek má vliv jednak jejich poréznost, jednak vodoodpudivost (hydrofobita). Např. omítky s vysokým podílem cementu jsou velmi málo prodyšné, takže zadržují ve zdivu vlhkost, která by se běžnou vápennou omítkou v řadě případů stačila odpařit. Vyšší zavlhčení pak jednak podporuje vzlínání solí z terénního podkladu, v našich geologických podmínkách bohužel velmi časté, jednak zesiluje nepříznivé důsledky mrazů (čím více obsahuje konstrukce vlhkosti, tím více je devastována tlakovými silami při změně skupenství vody v led).

Odkazy
Omítka na Wikipedii.